Caracterizare Ghita, Moara cu noroc

Ghiţă  trăieşte  o dramă psihologică concretizată prin trei înfrângeri/ pierderi: încrederea în  sine, încrederea celorlalţi în el şi încrederea Anei, soţia lui, în el. Consecinţele nefaste ale setei de înavuţire şi procesul înstrăinării de familie  sunt magistral analizate de Slavici, autorul aducând în prim-plan conflictul  dintre fondul uman cinstit al lui Ghiţă şi dorinţa de a face avere alături de Lică. La început,  „cârciurnarul este un ins  energic, cu gustul riscului şi al aventurii, şi nu o palidă  umbră hamletică, pierdută într-un peisaj autohton"(Magdalena Popescu).  El  hotărăşte schimbarea, luarea în arendă a cârciumii de la Moara cu noroc. Ghiţă  este capul familiei pe care încearcă să o conducă spre bunăstare. Atâta timp  cât  se dovedeşte un om de acţiune, mobil, cu iniţiativă, lucrurile merg bine.  Cârciuma  aduce profit, iar familia trăieşte în armonie.  Bun meseriaş, om harnic,  blând şi cumsecade, Ghiţă  doreşte să agonisească atâţia bani cât să-şi  angajeze vreo zece calfe cărora să le poată da de cârpit cizmele  oamenilor.  Aspiraţia lui e firească şi nu:i depăşeşte puterile.   Apariţia lui  Lică Sămădăul  la Moara cu noroc  tulbură echilibrul familiei, dar şi pe cel interior, al lui Ghiţă. Cu toate că îşi dă  seama  că Lică reprezintă un pericol pentru el şi familia lui, nu se poate sustrage  ispitei malefice pe care acesta o exercită asupra lui,  mai ales că tentaţia îmbogăţirii, dar şi a existenţei în afara normelor etice  sunt  enorme:  „se gândea la câştigul pe care l-ar putea face în  tovărăşia lui Lică, vedea banii grămadă înaintea sa şi  i se împăienjeneau parcă ochii". Cu toate acestea, Ghiţă îşi ia toate măsurile  de precauţie împotriva lui Lică: merge  la  Arad  să-şi cumpere două  pistoale,  îşi ia doi câini pe   care îi  asmute împotriva turmelor de porci şi angajează o slugă credincioasă, pe Marţi,  „un ungur înalt ca un brad".    Din momentul apariţiei  lui Lică, începe procesul iremediabil de înstrăinare a lui Ghiţă faţă de  familie. Gesturile, gândurile, faptele personajului, trădează conflictul  interior şi se constituie într-o magistrală caracterizare indirectă. Naratorul  surprinde în mod direct transformările personajului: Ghiţă devine  „de tot  ursuz", „se aprindea pentru orişice lucru de nimic", „nu mai zâmbea  ca mai înainte, ci rădea cu hohot, încât îţi venea să te sperii de el",  iar  când se mai juca, rar, cu Ana,  „îşi pierdea repede cumpătul şi-i lăsa urme  vinete pe braţ"  (caracterizare directă).  Devine  mohorât, violent,  îi  plac jocurile crude, primejdioase, are gesturi de brutalitate neînţeleasa faţă  de Ana, se poartă brutal cu cei mici.

La un moment dat, Ghiţă  ajunge să regrete faptul că are familie şi copii şi că nu-şi poate asuma total  riscul îmbogăţirii alături de Lică. Prin intermediul  monologului interior  sunt  redate gândurile şi frământările personajului, realizându-se în felul acesta autocaracterizarea:  „Ei! Ce să-mi fac?... Aşa m-a lăsat Dumnezeu!... Ce să-mi fac dacă e în  mine ceva mai tare decât voinţa mea? Nici cocoşatul nu e însuşi vinovat că are  cocoaşe în spinare".    Sub pretextul că o  voinţă superioară îi coordonează gândurile şi acţiunile, Ghiţă devine laş,  fricos şi subordonat în totalitate Sămădăului.  În plus, se îndepărtează din  ce în ce mai mult de Ana  („îi era parcă n-a văzut-o demult şi parcă era să se  despartă de dânsa"),  aruncând-o în braţele sămădăului:  „Joacă,  muiere, parcă are să-ţi ia ceva din frumuseţe",  îi spune Ghiţă Anei,  într-un rând.

Ghiţă  este caracterizat în mod direct  de Lică. Acesta îşi dă seama că Ghiţă e  om de nădejde  şi  chiar îi spune acest lucru:  „Tu eşti om, Ghiţă, om cu multă ură în sufletul  tău, şi eşti om cu minte: dacă te-aş avea tovarăş pe tine, aş rade şi de dracul  şi de mumă-sa. Mă simt chiar eu mai vrednic când mă ştiu alăturea cu un om ca  tine".  Totuşi Sămădăului nu-i convine un om pe care să nu-1 ţină de  frică şi de aceea treptat  distruge imaginea celorlalţi  despre  cârciumar  ca om onest şi cinstit.  Astfel, Ghiţă se trezeşte implicat fără voie în  jefuirea arendaşului şi în uciderea unei femei. Este închis şi i se dă drumul acasă  numai  „pe chezăşie". La proces jură strâmb, devenind în felul  acesta complicele lui Lică. Are totuşi momente de sinceritate, de remuşcare,  când cere iertare soţiei şi copiilor: „Iartă-mă, Ano! îi zise el. lartă-mă  cel puţin tu, căci eu n-am să mă iert cât voi trăi pe faţa pământului Ai avut  tată om de frunte, ai neamuri oameni de treabă şi ai ajuns să-ţi vezi bărbatul  înaintea judecătorilor".  Axa vieţii lui morale se frânge; se simte  înstrăinat de toţi şi de toate. Arestul şi judecata îi provoacă mustrări de  conştiinţă pentru modul în care s-a purtat. De ruşinea lumii, de dragul soţiei  şi al copiilor, se gândeşte că ar fi mai bine să plece de la Moara cu noroc.  Începe să colaboreze cu Pintea, dar nu este sincer în totalitate nici faţă de  acesta. Ghiţă îi oferă probe în ceea ce priveşte vinovăţia Sămădăului numai  după ce îşi poate opri jumătate din sumele aduse de acesta.

Ghiţă  ajunge pe ultima treaptă a degradării morale în momentul în care, orbit de  furie şi dispus să facă orice pentru a se răzbuna pe Lică, îşi aruncă soţia, la  sărbătorile Paştelui, drept momeală, în braţele Sămădăului. Speră până în  ultimul moment că se va produce o minune şi că Ana va rezista influenţei  malefice a sămădăului. Dezgustată însă de laşitatea lui Ghiţă care se înstrăinase  de ea şi de familie, într-un gest de răzbunare, Ana i se dăruieşte lui Lică,  deoarece, în ciuda nelegiuirilor comise, Lică e  „om",  pe când Ghiţă  „nu e decăt muiere îmbrăcată în haine bărbăteşti". „Sentimentul lui [Ghiţă]  faţă de Ana e unul împărţit între vanitate masculină şi dragoste"(Magdalena Popescu).  De aceea în momentul în care îşi dă seama că soţia 1-a înşelat, Ghiţă o  ucide pe Ana, încercând să o scape de chinul păcatului. La rândul lui, Ghiţă  este ucis de Răuţ, din ordinul lui Lică.   Ghiţă  depăşeşte limita normală a unui om care aspiră spre o firească satisfacţie  materială şi socială. Patima pentru bani şi fascinaţia diabolică a personalităţii  Sămădăului îl determină să ajungă pe ultima treaptă a degradării morale.  Sfârşitul lui şi al celor care-1 înconjoară este în mod inevitabil tragic.