Enigma Otiliei

Opera literară  Enigma Otiliei  de George Călinescu a apărut în perioada interbelică (anul  1938)  si este primul nostru roman citadin modern, obiectiv, de tip clasic si balzacian.

Enigma Otiliei, este un  roman realist de tip balzacian , cu elemente moderniste, apartinând prozei interbelice. De asemenea, este un  roman social si citadin.

Opera literară  Enigma Otiliei  este un  roman, având o actiune amplă, desfăsurată pe mai multe planuri, un conflict complex, numeroase personaje si este realizată o imagine amplă asupra vietii.

Enigma Otiliei este un  roman realist   balzacian  prin prezentarea unor aspecte ale societătii bucurestene de la începutul secolului XX, prin motivul mostenirii si al paternitătii, prin structura simetrică, circulară, închisă, prin tehnica detaliului, importanta decorului, a vestimentatiei, a mijloacelor de caracterizare, realizarea personajelor încadrabile în tipologii, veridicitatea, naratiunea la persoana a III-a, cu focalizare 0 si viziunea ”dindărăt”, narator omniscient si omniprezent.

Tema  romanului este prezentarea unor aspecte ale burgheziei bucurestene de la începutul secolului XX, ceea ce determină caracterul citadin si social al operei. Romanul prezintă formarea/maturizarea unui tânăr care, înainte de a-si face o carieră, trăieste experienta iubirii si a relatiilor de familie.

Titlul  initial a fost ”Părintii Otiliei”, întrucât fiecare personaj se comportă oarecum patern cu aceasta, determinându-i destinul.

Sunt prezente toate  modurile de expunere, cu diverse trăsături si semnificatii: descrierea are functie simbolică si de anticipare; naratiunea este obiectivă si are functia de reprezentare a realitătii prin absenta mărcilor subiectivitătii iar dialogul sustine veridicitatea.

Romanul este  alcătuit  din 20 de capitole iar prin  tehnica planurilor narative paralele  este urmărit destinul mai multor personaje: destinul Otiliei, destinul lui Felix cât si destinul clanului Tulea. Secventele narative sunt prezentate prin alternantă, iar succesiunea evenimentelor este redată prin înlăntuire.

Un plan  urmăreste lupta membrilor clanului Tulea pentru înlăturarea Otiliei si obtinerea averii lui Costache. Cel de-al doilea plan  prezintă destinul tânărului Felix Sima care, rămas orfan, vine la Bucuresti pentru a studia medicina, locuieste la tutorele său si trăieste iubirea adolescentină pentru Otilia Mărculescu. Autorul acordă interes si  planurilor secundare, pentru sustinerea imaginii ample a societătii citadine.

Romanul este caracterizat de  o simetrie între incipit si final  datorită căruia romanul are o strucutră circulară. Incipitul romanului realist  fixează veridic cadrul spatial si temporal al evenimentelor, prezintă principalele personaje, sugerează conflictul si trasează principalele planuri narative. Finalul  este închis prin rezolvarea conflictului si prezintă, în mod simetric, acelasi cadru, însă într-un alt moment temporal (după aproximativ zece ani: ”după război”).

Actiunea romanului  începe cu venirea tânărului orfan Felix Sima, la Bucuresti, în casa unchiului si tutorelui său, pentru a studia medicina. Costache Giurgiuveanu este un rentier avar, care o creste în casa lui pe Otilia Mărculescu, fiica sa vitregă, cu intentia de a o înfia. Aglae o consideră un pericol pentru mostenirea fratelui ei.

În  expozitiune, realizată în metoda realist - balzaciană, sunt prezentate, cu exectitate, principalele personaje, timpul si spatiul, ceea ce conferă veridicitate romanului realist. Caracteristicile arhitectonice ale străzii si ale casei lui mos Costache sunt surprinse de ”ochiul unui estet”, din perspectiva naratorului specializat, desi observatia îi este atribuită personajului. Familarizarea cu mediul, prin procedeul restângerii treptate a cadrului, este o modalitate de pătrundere a psihologiei personajelor din acest spatiu, prin reconstruirea atmosferei. Strada si casa lui mos Costache sugerează, prin detaliile surprinse, contrastul dintre pretentia de confort si bun gust a unor locatari bogati si realitate – acestia sunt inculti, zgârciti, snobi si delăsători. Arhitectura sugerează imaginea unei lumi în declin, care a avut cândva energia necesară pentru a se îmbogăti, dar nu si fondul cultural.

Ajuns în locuintă, Felix îl cunoaste pe unchiul său, pe verisoara Otilia si asistă la o scenă de familie: jocul de table. Sunt realizate portretele fizice ale personajelor cu detalii vestimentare si fiziologice. Atmosfera sugerată este neprimitoare, iar replicile Aglaei anticipează conflictul.

Intriga  se dezvoltă pe  două planuri care se întrepătrund : lupta membrilor clanului Tulea pentru obtinerea moştenirii lui Costache Giurgiuveanu si destinul tânărului Felix Sima.

Competiţia pentru moştenirea bătrânului avar devine un prilej pentru observarea efectelor, în plan moral, ale obsesiei banului. Bătrânul avar, bogat, din dorinta de a nu cheltui, nu asigură în nici un fel viitorul Otiliei. Clanul Tulea urmăreşte succesiunea totală a averii lui, plan pus în pericol, ipotetic, de înfierea Otiliei. Deşi are o afecţiune sinceră pentru fată, bătrânul amână înfierea ei, de dragul banilor şi din teama de Aglae. Iniţial într-un plan secundar, Stănică Ratiu urmăreşte să parvină, vizează averea clanului Tulea, dar smulge in final banii lui moş Costache. El susţine în fond intriga romanului, până la rezolvarea din deznodământ.

Planul destinului tânărului Felix, a formării sale, urmăreşte experienţele trăite în casa unchiului său, în special iubirea adolescentină pentru Otilia. Este gelos pe Pascalopol, dar nu ia nicio decizie, fiindcă dorinţa de a-şi face o carieră primează. Otilia îl iubeşte pe Felix, dar după moartea lui moş Costache îi lasă tânărului libertatea de a-şi împlini visul şi se căsătoreşte cu Pascalopol, bărbat matur, care îi poate oferi înţelegere şi protecţie. În epilog, aflăm că Pascalopol i-a redat cu generozitate libertatea de a-şi trăi tinereţea, iar Otilia a devenit soţia unui conte exotic; ea rămâne pentru Felix o imagine a eternului feminin, iar pentru Pascalopol o enigmă. La final, simetric, Felix se întoarce pe strada Antim si revede casa lui Mos Costache, lăsată în paragină, amintindu-si de replica bătrânului, acum adevarată :"Aici nu stă nimeni".

Conflictul romanului  se bazează pe relaţiile dintre celor două familii înrudite, cea a lui Costache Giurgiuveanu si cea surorii lui Costache, Aglae. Acestea sugerează universul social prin tipurile umane realizate.

Istoria moştenirii determină  conflicte succesorale  iar rivalitatea dintre adolescentul Felix şi maturul Pascalopol pentru mâna Otiliei iscă un  conflict erotic.

Caracterul de frescă  al romanului este dat de prezentarea diverselor aspecte ale societătii burgheze: avaritia, lăcomia, parvenismul, cât si de prezentarea unor aspecte ale familiei burgheze: relatia dintre părinti si copii, relatia dintre soti, căsătoria.

Construcţia personajelor  este realizată prin  tehnica balzaciană  a descrierii mediului si fizionomiei pentru deducerea trăsăturilor de caracter. Personajele reprezintă tipologii: mos Costache - avarul sufletist, iubitor de copii; Otilia – cocheta; Felix – ambitiosul; Pascalopol – aristocratul rafinat, Aglae – baba absolută si rea; Aurica – fata bătrână; Simion – dementul senil. Aceste tipuri realiste pornesc de la caracterele clasice pe care realismul le preia. Tot un element clasic este si triunghiul amoros.

Tehnicile de caracterizare  a personajelor utilizate sunt  caracterizarea directă, realizată de narator încă de la începutul romanului când ne dă lămuriri despre gradele de rudenie, starea civilă si biografia personajelor reunite la jocul de table cât si de personaje si  caracterizarea indirectă  ce rezultă din fapte, comportamente, limbaj, vestimentaţie, relaţii între personaje.

Felix Sima  este unul dintre personajele principale al cărui destin este urmărit de-a lungul romanului. Orfan, el este definit chiar de George Călinescu ca ”martor si actor” si cu el se deschide actiunea romanului, care într-unul din planurile narative urmăreste formarea personalitătii acestui personaj.

Felix a mostenit o casă si un depozit în bani, pe care urma să le administreze tutorele său Costache Giurgiuveanu.

Caracterizarea directă este realizată de către autorul încă de la început, din momentul sosirii lui Felix în Bucuresti: ”un tânăr de vreo optsprezece ani, îmbrăcat în uniformă de licean”. Portretul fizic ilustrează, prin detaliile descrierii directe, trăsăturile morale ale tânărului, care rezultă în mod indirect: ”fata îi era juvenilă si prelungă, aproape feminină” sugerează delicatetea sufletească. Nasul ”de o tăietură elenică” îi dă o ”notă voluntară”, iar îmbrăcămintea, desi o ”uniformă de licean”, îi dă un aer bărbătesc si elegant.

Caracterizarea indirectă rezultă din comportamentul, gesturile, atitudinile, faptele sale si denotă o fire ratională, lucidă, cu o mare nevoie de certitudini, o fire analitică si un spirit de observatie foarte dezvoltat.

Drama erotică a lui Felix provine din faptul că, desi vede în Otilia o fată admirabilă, superioară, el n-o poate întelege în momentele sale de luciditate, când operează ratiunea si nu sentimentul.

Dacă pe plan sentimental el esuează, el se va realiza, în schimb, pe plan profesional, iar experienta erotică îi este benefică, determinând o oarecare maturizare pe plan afectiv.

Otilia Mărculescu  este personajul principal feminin al romanului si unul din cele mai complexe personaje feminine din literatura română. Autorul spune despre ea că ”Otilia este eroina mea lirică, proiectia sa în afară, o imagine lunară si feminină”.

Otilia este fiica vitregă a lui mos Costache, pe care acesta vrea să o înfieze.

Prin caracterizare directă este realizat portretul ei fizic, din perspectiva lui Felix, care sugerează tineretea, delicatetea si distinctia: ”părea să aibă optsprezece-nouăsprezece ani”, ”Fata măslinie, cu nasul mic si ochii foarte albastrii”, ”trupul subtiratic, cu oase delicate”.

Otilia este caracterizată si prin prisma celorlalte personaje – cheie ale romanului: Felix o vede ca pe o femeie exceptională, cultă, atrăgatoare, idealul feminin; Pascalopol o vede ca ”o mare strengărită cu un temperament de artistă”; mos Costache o numeste ”fetita mea” si o soarbe umilit din ochi, Stănică o elogiază si crede că îi leagă nevoia de libertate si lipsa de prejudecăti, iar Aglae o consideră o ”stricat”, Otilia reprezentând pentru ea un pericol în calea obtinerii averii lui Costache.

Otilia însăsi se  autocaracterizează  astfel: ”Sunt foarte capricioasă, vreau să fiu liberă!”, ”Eu am un temperament nefericit: mă plictisesc repede, sufăr când sunt contrariată”.

Caracterizarea indirectă este realizată printr-o serie de trăsături contradictorii: copilăroasă si matură, expansivă si interiorizată, ratională si impulsivă. Comportamentul ei este derutant atât pentru Felix cât si pentru Pascalopol. Otilia este fascinanta, dilematică prin comportament.

Rolul substantivului ”enigma”  din titlul romanului este de a înfătisa enigma eternă a feminitătii, receptată din perspectiva lui Felix. Fire complexă, plină de neprevăzut, ea are o influentă magică asupra celorlalti.

R elatia dintre Felix si Otilia  este cea mai interesantă relatie între personajele romanului. Ea este constituită de povestea de dragoste dintre cei doi tineri. Acestia alcătuiesc un cuplu de personaje care ilustrează tema iubirii, în acest roman realist.

Cocheta si ambitiosul, din tipologia clasică, fata exuberantă si tânărul rational, personaje ce pun în evidentă antiteza romantică, dar si atractia contrariilor, au în comun conditia socială – adolescenti orfani care au încă nevoie de protectori - si statutul intelectual superior.

Între cei doi se naste, încă de la început, o afectiune delicată. Impulsiv si încă imatur, Felix percepe dragostea la modul romantic, transformând-o pe Otilia într-un ideal feminin. El are nevoie de certitudini, iar comportamentul derutant al fetei îl descumpăneste.

Ultima întâlnire dintre Felix si Otilia, înaintea plecării ei din tară cu Pascalopol, este esentială pentru întelegerea personalitătii celor doi tineri si a atitudinii lor fată de iubire. Felix este tânărul intelectual ambitios, al cărui tel în viată este reusita în carieră si care consideră că femeia trebuie să-i fie un sprijin în atingerea telului. Otilia, însă, este de părere că rostul femeii ”este să placă, în afară de asta neputând exista fericire”. Felix este dispus să astepte oricât dacă la un moment dat se va căsătorii cu Otilia, în timp ce tânăra concepe iubirea în felul aventuros al artistului, cu dăruire si libertate absolută. Otilia, realizând aceasta diferentă, dar si faptul că ea ar putea reprezenta o piedică în calea realizării profesionale a lui Felix, fata îl părăseste pe tânăr si alege siguranta căsătoriei cu Pascalopol.

Prin urmare, căile celor doi îndrăgostiti se despart. Câtiva ani mai târziu, Felix află de la Pascalopol că acesta i-a redat libertatea Otiliei, aceasta devenind sotia unui conte exotic, undeva în Argentina. La rândul său, Felix îsi realizează ambitiile profesionale, devenind un medic renumit si profesor universitar si întemeindu-si o familie.

Naratorul obiectiv îsi lasă personajele să-si dezvăluie trăsăturile în momente de încordare, consemnându-le gesturile, limbajul, prezentând relatiile dintre ele.

Se remarcă  limbajul uniformizat, utilizarea frazei ample, preferinţa pentru  epitetul neologic  (faţa juvenilă, aspect bizar) si a procedeelor artistice utilizate mai ales în descrieri. Precizia notaţiei  are uneori rolul didascaliilor şi susţine împreună cu dialogul sau monologul caracterul scenic al secvenţelor.

Toate aceste trăsături – prezentarea unor aspecte ale societătii bucurestene de la începutul secolului XX, motivul mostenirii si al paternitătii, structura simetrică, tehnica detaliului, importanta decorului si a vestimentatiei, a mijloacelor de caracterizare si realizarea personajelor încadrabile în tipologii, veridicitatea si naratiunea la persoana a III-a – conduc la concluzia că opera literară  Enigma Otiliei  de George Călinescu este un roman realist balzacian, care se înscrie, prin valoarea sa, în seria capodoperelor literaturii române.

Opinii:

-  roman

În opinia mea,  Enigma Otiliei  de George Călinescu, este, datorită prezentării unor aspecte ale societătii burgheze de la începutul secolului cât si prin realizarea personajelor încadrabile în tipologii, o creaţie originală, un roman fundamental al literaturii române.

-  caracterizare Otilia

În opinia mea, Otilia dă dovadă de maturitate, în parte dobândită de-a lungul romanului, atunci când, dându-si seama că ea reprezintă o piedică în calea realizării profesionale a lui felix si că ea îsi doreste o altă viată, pleacă, părăsindu-l pe Felix si căsătorindu-se cu Pascalopol.

-  relatia Felix – Otilia

Consider că în  relaţia Felix-Otilia, femeia este cea care dovedeşte că are puterea de a decide pentru amândoi şi forţa de a face un sacrificiu din iubire, oferindu-i lui posibilitatea de a se împlini profesional. Nici ei nu i s-ar fi potrivit viaţa modestă pe care ar fi fost obligată să o ducă alături de studentul Felix. Moartea lui moş Costache şi pierderea moştenirii impune acest deznodământ.